- Hvordan er Sams skuespillerkarriere? - Jeg vet ikke.
Bare noen uanstendige småroller i de små tegneseriene.
Hun har et talent, men hun har aldri strålt, slik folk gjør her.
Slik at de må bli tatt på alvor.
Det er litt pinlig, ikke sant?
Likevel er hun så overlegen, som om hun er Elizabeth Taylor.
- Er hun overlegen mot deg? - Du skulle sett hvordan hun snakker.
"Du må hjelpe meg med jentene så jeg kan jobbe."
- Hun kaller det jobb. Gloria jobber. - Det gjør jeg.
Hvor mange hus vasker du på en dag?
Jeg vasker mange hus.
Og det lille svinet jeg oppdro klager: "Ingen hjelper meg."
- Tom og Harriet Banks er heldige... - Hvorfor hjelper ingen meg?
Det er sant! Hun er et overlegent lite svin.
Med sin fars forbannede jødiske trekk.
Herregud, om jeg hadde visst at jeg måtte stirre-
- på fjeset hans enda, ville jeg ikke hatt henne.
Du er jo velsignet som har henne, da.
Hun tar seg vel av deg?
Og hun bruker det mot meg.
Jeg er glad for å ha deg her, så du kan være med jentene.
Men du kan ikke stikke innom når som helst. Jeg trenger grenser.
Unnskyld!
Det som er så grovt ved henne er-
- at rikdommen stammer fra det hun gjorde som barn, takket være meg.
Karrieren gikk dårlig når hun ble alene.
Hun kunne ikke holde på den søte mannen sin engang.
En fin gutt av nordlig avstamning, men hun jaget ham bort.
- Oppdrar hun tre jenter alene? - Hvis du kan kalle det å oppdra.
De er fæle. Jeg er jo glad i barnebarna mine, -
- men jeg liker bare Duke, den minste. Hun er spesialprosjektet mitt.
Husk å ikke gjenta tabbene til alle kvinnene i slekten vår.
Dette er en hemmelighet.
Du har rett til å vite hvor vi alle trådte feil.
Jeg skal fortelle deg det verste, så du aldri må tenke på det igjen.
Jeg er så glad i henne. Sam.
Jeg er glad i dem alle.
Min byrde har alltid vært at jeg elsker for mye.
Jeg tilgir for mye.
- Hei, Phil. Jeg trenger et øyeblikk. - Ser dere?
- Hva er dette, mamma? - Det vet jeg nok ikke.
Det står at du søker om å belåne huset.
- Dette er ikke ditt hus, mamma. - Jo visst er det det.
Nei. Jeg kjøpte dette huset til deg i mitt navn.
Jeg har allerede utvidet til maks og har endelig litt egenkapital her.
- Du må bare true meg. - Så jeg kansellerer... hva?
Du må bare true meg. Ta huset.
Spark meg ut. Kast meg på gaten.
Gjør meg til en hjemløs, knust kvinne. Ta klærne mine.
Ta ringene mine. Du skremmer ikke meg.
Jeg går utenom alt det der-
-og ber deg å aldri gjøre dette mer.
Nei. Nei.
Takk. Ha det!
Hva du enn sier.
Følg meg, så får dere se Caravaggio-utstillingen.
Den er hans viktigste.
Den ligner på impresjonisme, men han er mer disiplinert.
- Han er mer opptatt av form enn dem. - Takk.
Jeg tror vi bare skal se oss om selv.
- Beklager. - Å... ja vel.
Phyllis! Phyllis! Kom!
- Hva er det? - De egyptiske verkene kom nettopp!
- Du store min. - Herregud, det er Usurpa.
- Hvem er det? - Egypts første dronning.
De fant graven hennes. Alt dette er hennes.
Kom, la meg vise deg favoritten min.
Så vidunderlig!
Å, Jennie.
Jeg la den tilbake.
Jeg så deg ta den, Phyllis.
Jeg vet det.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
- Jeg har aldri stjålet noe. - Du stjal den ringen.
Fortiden spiller ingen rolle. Jeg så deg gjøre det.
- Jeg er så flau. - Jøss, dette er...
Du jobber frivillig her, Phyllis.
- Jeg vil ikke angi en gammel dame. - Kanskje du bør angi meg.
- Kanskje det er best. - Vent litt.
- Pokker, vent. - Jeg skulle ikke beholde den.
Tror jeg.
Herregud.
Jeg bare...
Jeg har ikke vært meg selv.
Av og til aner jeg ikke hva som skjer.
Jeg når slutten av dagen, og jeg...
...er ikke sikker på hva som skjedde.
- Kanskje hvis du... - Jeg går og kommer aldri tilbake.
Jeg sier opp stillingen som omviser.
De vil ikke bry seg. Ingen bryr seg.
Jeg går og kommer aldri tilbake.
- Phyllis? - Nei.
Ja, hun skulle overnatte hos en venn.
De dro til byen og ble oppe sent.
- De dro vel på klubb. - Den historien kan jeg.
- Det gjør du nok. - Jentene mine vil møte deg.
- Oi, for tidlig? - Nei, jeg var faktisk...
- Hva? - Ingenting.
Jo, noe. Jeg vil vite hva du skulle si.
Du må ikke møte dem. Jeg presser deg ikke.
Jeg lurte faktisk på når du skulle spørre.
Jeg ville ikke mase om å få møte dem.
- Er jeg for sen? - Nei, nei. Beklager.
- Jeg vil gjerne møte jentene dine! - Nei. Glem det nå.
De har ombestemt seg.
- Har de det? - Ja. Glem hele greia.
- Ok, ja vel. - Ok.
- Du, Sam? - Ja?
- Mobilen min pep. Hva? - Nei, jeg bare sa...
Beklager, kompis. Noen ringer meg.
Det går bra. Ta telefonen.
Ja, jeg vil møte jentene dine.
- Ok. Ha det. - Ha det.
- Hallo? Hei. - Har du de gamle portrettene ennå?
- De der du har på deg hatten? - Jeg vet ikke. Hvordan det?
Noen vil bruke deg i en film, men du skal være død.
De vil bare se et bilde. De vil ha et bilde av deg fra før.
Fra før? Som yngre, mener du?
- Vent, jeg får en telefon. - Må du legge på?
Jeg kjenner ikke nummeret. Jeg tar den ikke.
Jeg får lete etter yngre bilder fra da jeg ikke var ekkel.
- Du er ikke ekkel. Ikke si det. - Jeg sier hva jeg vil. Glad i deg.
- Ok, glad i deg også. Ha det. - Ha det.
Hei, jeg ringer til Sam Fox fra Saint John's Hospital.
Din mor Phyllis er her på akutten.
Vennligst ring tilbake på 818-555-6943.
Ankelen hennes er brukket, og hun har to brudd i leggen.
Herregud.
Hun kan ikke dra herfra på fem dager.
- Og hun vil trenge pleie hjemme. - Phil?
Hva skjedde?
Sa hun til noen hva som skjedde?
Ikke som jeg vet, men jeg ringer deg i kveld.
Mamma? Mamma?
Jeg er lei for at du skadet deg.
Hva er det som skjer?
Er du sint på meg?
- Hvorfor... - Jeg vil hjem.
Jeg vet det, men hørte du hva legen sa?
Du må bli her i fem dager, til bruddet har satt seg.
Jeg vil dra tilbake.
Det går bra.
- Vil du ha is? - Nei.
- Bare deg. - Ok, jeg er her.
Vil du se på TCM?
Ok. Den er der borte.
- Hei, hør her. Mamma er på sykehus. - Herregud.
Det er ikke sånn "på sykehus" ennå.
Du kan bli i Texas, broder, men vi må snakke sammen.
Ok, men jeg vil likevel vite hvorfor moren min er på sykehus.
Vil du? Da kunne du jo besøke henne en gang i året.
- Herregud. - Ja, samme her.
Jeg må finne ut av dette. Du må hjelpe meg.
Slapp av, jeg ber deg ikke om å gjøre noe.
Jeg bare tror ikke-
-jeg kan ha mamma i det huset mer.
Og hun blir på sykehuset i fem dager.
- Hva skjedde med henne? - Beinbrudd, Marion.
Hun brakk beinet på omtrent 50 steder!
- Hør på meg, er du snill. - Jeg hører.
Jeg føler jeg har en mulighet her. Jeg må gjøre et trekk.
Jeg vil finne et hjem til mamma. Et sted å flytte henne.
Som en... døende dame.
Et ensomt sted der slemme, unge folk plasserer moren sin.
Hvis jeg kunne finne et sted mens hun er her...
...så kan jeg... pokker...
...overrumple henne. Ta henne dit herfra.
- Skal jeg bidra økonomisk? - Nei, Marion!
- Skal jeg hjelpe deg å finne et sted? - Nei, ikke gjør noe. Jeg fikser det.
Hvorfor har vi denne samtalen nå?
Fordi du må være med på dette.
Jeg trenger en medsammensvoren.
Jeg trenger at dette er avgjørelsen vår, -
- slik at jeg ikke må bære all vekten, for det er tungt.
Ok. Hva du enn må gjøre for å ta vare på mamma, -
-så er det greit for meg.
Det var det jeg trengte å høre. Takk. Ha det.
Hallo? Herregud.
Da faren min ble 80,-
- pensjonerte han seg fra firmaet, og jeg måtte ta meg av ham.
Det var latterlig, han hadde ikke snakket til meg på flere år.
Han avviste meg som 18-åring.
- Fordi du var skeiv. - Nei, det brydde han seg aldri om.
Han avviste meg fordi jeg stemte på Dukakis.
Alvorlig talt. Herregud.
Han elsket brødrene mine. De dro på jakt og fiske.
Men da han pensjonerte seg, var de vekk.
Ingen hjalp ham. Det var bare meg.
Jeg flyttet hjem igjen og ga ham mat, vasket ham, -
-og tørket ham bak når han dreit.
Siden ble det til å skifte på ham. Han snakket likevel ikke til meg.
- Det er utrolig. - Ja.
Jeg tørket ræva på faren min mens han nektet å snakke til meg.
- Du verden! - Det var fantastisk. Ja.
Og så begynte han å bli dement.
Det sprøeste var at da han mistet grepet på ting, -
- glemte han hvem jeg var, så han var hyggelig mot meg.
Vi ble skikkelig gode venner.
Vi gikk godt overens hele dagen.
Så glemte han det hele, og vi begynte på nytt morgenen etter.
Jeg likte det, men det varte ikke.
Etter hvert snakket han ikke, og ikke jeg heller.
Han sluttet å stå opp, og jeg kledde ikke på ham mer.
Jeg holdt ham hydrert og ren til han døde.
- Jøss. Det er... - Ja.
Det er ganske vilt.
Saken er at man er vant til at ting er vanskelig, -
- sånn at man kan gjøre det bedre, men dette er ikke sånn.
Det fins ingen god avslutning.
Det blir ikke bedre.
Moren din blir verre og verre.
Og så er hun borte.
Vennen.
- Ja, mamma? - Du vet at jeg er så stolt av deg.
- Du vet vel det? - Ja, jeg vet det.
Jeg er så takknemlig for at du tar deg av meg.
For at du beholder meg.
Sov nå, mamma.
- Skal du gifte deg med moren min? - Ikke i dag.
Hvorfor ikke? Å, du elsker henne ikke. Skjønner.
- Jeg er så trøtt. - Er du det?
- Har du hatt en slitsom dag? - Nei, hun er bare dust.
Det er greit for meg.
Mamma. Mamma.
Hva? Hei. Jeg er her.
Har du noen planer etter high school, Max?
Jeg skal ta eksamen tidlig, og så skal jeg reise.
Det er det jeg vil, men jeg vet ikke. Kanskje jeg blir med pappa i sommer.
- Mamma. - Beklager.
Du har nok hatt sex med moren min. Det er greit.
Men bruker dere beskyttelse? Hvis ikke, så er det også greit.
Jeg vil ha en lillebror.
- Hvor gammel er datteren din? - Hun er 14.
Og moren hennes er ikke der?
Nei, egentlig ikke. Det er bare meg.
Jeg synes det er fantastisk.
- Det er vanskelig å oppdra ei jente. - Herrejesus!
Hva er det? Ingenting.
Hvorfor er ikke bestemor her?
Hun er bare ikke det. Ha litt ris i suppen din.
Spis litt middag.
- Hei. - Hei, jeg undersøkte litt.
Jeg kjenner en fyr som har noen fine steder.
- Det kalles "omsorgsbolig". - Det går bra, bror.
- Jeg vil hjelpe til. - Nei. Jeg beholder henne hjemme.
Jeg gjør det til jeg ikke klarer mer.
Eller til hun ikke klarer mer.
Jeg tror vi ikke er der ennå. Helt ærlig.
- Å? - Ja. Det er greit.
Jeg forstår at du har problemer med mamma.
Men når hun er død, håper jeg at du besøker meg og jentene mer.
- Jeg savner deg. Glad i deg. Ha det. - Greit.
- Hei. - Hei.
Tekst: Eivor Bekkhus www.sdimedia.com